Trgal sem rože noči, trgal na njivi prekletih,
trgal vse dolge noči, strup je bil v žalostnih cvetih.
Pil sem pijačo strasti, pij sem pijačo strupeno,
pil sem jo v uri slasti, dušo prodal sem v zameno.
Že nad goro rezgeta, vranec in bije s kopiti,
črna mu griva vihra, vrag ga ne more krotiti.
Šel bo čez tale poljan, šel bo čez njivo prekletih,
ogenj v očeh plapola, ogenj je v prsih razgretih.
Igrače za majhne otroke in za velike.
Smo pred hišo, ki je zgodovinsko zaščitena, stara je
približno 400 let, na njenem dvorišču pa sem začel
graditi barko pred približno 30-imi leti.
Za nami jadrnica Van de Stadt 34, to je ena velika projektantska hiša,
ki je predvsem izdelovala načrte za samograditelje.
To barko je zdizajniral arhitekt Colin Archer,
mislim, da okrog leta 1892. To je legendaren dizajn.
Herzog Leitinger, akademski kipar. Diplomiral sem iz votlenja.
Diplomsko delo je votlenje. -Dober dan.
Vas lahko povabim naprej, v svojo kapitansko sobo, prosim?
Le pazite na glave, to je tako, kot da greste v podmornico.
Usedite se, kjer vam odgovarja, po lastni izbiri.
Začelo se je tako, da so starši od žene
na Pagu kupili košček zemlje
in se je tam naredil vikend. Mala hišica.
Ampak jaz nisem mogel biti na plaži
in se sončiti in je bilo treba nekaj imeti na morju.
V času, ko se je porodila ideja o samogradnji,
je bil to tudi nekako hit tega obdobja, v vseh revijah
se je pisalo o samogradnjah, proizvajalci
oziroma oblikovalci jadrnic so omogočali
tudi nabavo načrtov za samograditelje. Hkrati pa je bilo
to takrat ugodno zaradi financiranja,
ker je bilo razseljeno v celo obdobje samogradnje.
To so bila 80-ta leta. Zanimivo je bilo. Jaz, ko grem danes
v trgovino z orodjem ali pa s čemerkoli, sem jezen.
Tudi prodajalcem rečem, kje so bili, ko sem jaz potreboval
kaj. Ker danes imaš vse. Imaš cenejše in dražje stvari.
Pravzaprav potrebuješ le denar in si lahko kupiš.
Ni bilo inoksa, nerjavečega jekla, ni bilo vijakov, vrtalnih strojev,
kotnih brusilk, nič ni bilo. -Najhuje je bilo to,
da pri nas, v takratni Jugoslaviji, nisi dobil za kupit
čisto ničesar, kar se tiče ladje. Ali smo vse okovje naredili “na fuš”,
eni iz Hidromontaže, ali smo tihotapili iz Italije.
To je bilo najtežje. Niti vijaka iz nerjavečega jekla
nisi mogel dobiti. -Če si kupil vijak iz nerjavečega
jekla, je stal v Trstu toliko, kolikor je danes kilogram.
Šli smo v Trst in smo se znašli tako ali drugače.
Jaz sem v avtobusu sedel
na vrtalnem stroju, ki sem ga tihotapil.
Tole je pa sedaj moj mrtev projekt, mu pravim jaz.
Motorna barkača, čaka boljše čase ali pa prvomajski kres.
Takrat se je istočasno v Mariboru gradilo zagotovo 16 takih
bark. Ene so dokončali, drugih ne. -Delo je potekalo na tej lokaciji,
dokaj enolično. Po službi sem prišel sem
za kakšni dve uri in potem odšel domov ter me tisti dan ni bilo več.
Dopoldne v službi popoldne na barki, vsak dan, do desetih
zvečer. Jaz sem takrat živel že v Rušah, 11 kilometrov stran
od tod, vsak dan sem se vozil tja. Žena me je morala prenašati s tem,
ker je bila ona potem sama za vse. -Otroci so bili takrat
še majhni, tako da se niso smeli in niso mogli pritoževati,
razen najstarejše hčerke. Žena je bila pa vesela, da se me je znebila.
Beton, ja. Tako, tudi če se hiša podere, se bomo pa preselili v ladjo.
Ta jambor je tudi že kar v slabem stanju
glede na to, da je že pet let zunaj.
Tako da, če bo še dve leti tu, bomo morali zamenjati še jambor.
Izvolite, gospod. -Hvala.
Ta betonska gradnja, pravili so jim ferocementne gradnje,
ima prav tako tak izpodriv, ki plava.
In barke, ki so daljše od 13-ih metrov, tu nekje,
se vse mase izenačijo. Ali delate leseno barko ali betonsko
ali železno, približno enako je težka in enako izpodriva.
Ko sem videl prvo barko, narejeno iz ferocementa,
naredil jo je profesor Jereb, gor nad Koprom oziroma na rtu
od Ankarana gor. Takrat je bila to še stroga vojaška
cona, in sem mu šel pomagat betonirati in vmes je prišla vojaška
policija, so me skrili, ker je bila barka obrnjena,
tako delana, so me skrili noter v kobilico, in pokrili
z deskami, ker če bi nas dobili, bi bili v težavah.
Ena od teh, najbolj značilna, je gradnja
betonske barke, ki je bila dolga leta v Viltušu.
Kar se tega tiče se spomnim zelo malo, takrat, ko je bila
še ladja tukaj, sem bila zelo majhna. Kar se spomnim,
je to, da so jo gradili trije bratje. -To je delal en naš
znanec, z dvema kolegoma
in jaz sem bil v tem toliko povezan, da so me prišli
vprašati, kot gradbenika, če je recept pravi.
Ime smo ji dali Titanic, ker je spominjala na pravi Titanic.
Sicer pa je bila tukaj leta, na nekem lesenem podestu
naj bi jo gradili. -Oni so imeli kar dobro organizirano,
dovolj ljudi, ne vem, če jih ni bilo 20.
Ker to z rokami potiskajo, eden z ene strani,
drugi z druge in so to pravi čas naredili.
Kasneje pa je to tako ostalo, bi rekel.
Ne, to betonsko ladjo sem res videl in jo opazoval
kar nekaj let in nikoli ni bila dokončana.
Če lahko povem, da gre za to ladjo
in nisem si niti mislil, da je ladja lahko betonska.
Poznam malo zgodovino gasilcev, če je bila kakšna intervencija,
pri betonski ladji levo ali pa z mariborske strani gasilci,
ki so prihajali na pomoč, pred betonsko ladjo desno.
Kam pa je šla ta barka, pa ne vem. On je ves čas sanjal, da bo ta barka
še zagotovo plula.
Ne vem pa, če je. Naenkrat je izginila.
Kako bo to šampanjček naredil pok, to bo. Jaz čutim. Čutiš valove?
Recimo, valove že čutiš? Sedaj, ko ste prišli vi,
jaz čutim, da se bo stvar obudila. Jaz že čutim tu, da butajo valovi.
Drugače je to Vita Van De Stadt, po načrtih.
Če gledam skozi njeno telo, izgleda kot neki veliki beli,
kot neki morski pes. Narejena je kot lokomotiva.
Med molkom in votlim, tam še nimam razdelano,
ta membrana, ki to drži skupaj. Votlo, bistvo in smisel.
Ampak nedvomno votlo spodrine napetost na vodi in dobiš ladjo.
Malo pazi. Pojdi.
Tako, zlati jambor.
Vidiš, to sem našel. Zakaj lokomotiva ... Tega dela nisem
izdelal, tega sem našel, ko so obnavljali železnico.
Sem dal samo gor in poglej ... Bolje ne more biti.
To je taka lokomotiva, za čez ocean. Tisti, ki si je to
izmislil, to je huda stvar.
Drugače pa tukaj, v ta prtljažni prostor, sem dal dve zlati ribici.
Ne vem, če bi bili še tukaj noter, bi bil čudež, če pa sta,
sta tako ali tako na dnu. Ona bi mi lahko uresničila neko idejo
oziroma željo. In mislim, da je to končano ...
pa ni tako grozno. Malo vode, to je pa tudi vse.
Osnovni cilj jadrnice je bil v tem, da si nekako zagotovimo
vikend, ki je hkrati še mobilen, da lahko potuješ
z njim okrog, iz enega pristanišča v drugo. In da dejansko cela družina
uživa življenje, predvsem pa starejša dva.
Neke sanje so imeli, neke želje,
sedaj imam lahko jadrnico. Material je dostopen, znam delati
z njim in so želeli narediti "na horuk".
Od enega starega kmeta si lahko najel kozolec
in potem potegnil polivinil, pa si notri dal grelec
na nafto, kurilno olje, tajfun ...
In smo delali tam notri, to je bilo daleč najceneje.
Kmeta smo prosili, da nam je pustil elektriko,
da smo tam priklopili in potegnili 50 metrov kabla, in to je bila naša
delavnica. -Zelo veliko se je treba znajti
in improvizirati. In uporabiti tudi materiale,
ki v prvi vrsti niso namenjeni za navtiko.
Ti podaljški so bili včasih za nas, ki nismo bili
ravno zelo pri denarju, precej dragi, pa smo se včasih
malo znašli. In smo uporabili staro smučarsko palico.
Ročaj je bil super, moč je velika, roka ti ne zdrsne,
zadeva je bila poceni in smo kar to uporabili za podaljšek.
Ali pa na primer krmarski sedež. Vzameš sedež za traktor,
ki je praktično po izgledu isti kot mornarski,
le da je oblečen v črn skaj, tisti pa je v belega.
Ampak ker je za navtiko je izjemno drago.
Ena zanimivost, ko smo to gradili v času
osamosvojitvene vojne, je bila absolutna tišina,
jaz pa sem začel razbijati po pločevini in so se sosedje
razburjali, so mislili, da je prišlo že do napada.
Če ne bi delala tega, bi delala pa kaj drugega. -Ja.
Vedno se najde nekaj.
Tista zavest, da si nekaj naredil sam in da ta zadeva
tudi deluje, je isto kot nekdo, ki dela hišo in potem biva v njej.
Imel sem stranko, ki je želela delati s plastiko
in si je vedno nekaj popravljal čolne, si je kupil
435 dolgega in je iz tega naredil ...
Na štiri konce ga je dal in naredil šest metrov s kabino.
To je delal dolgo časa, ko pa je bil gotov, je ugotovil,
da ima garažna vrata preozka, da ne gre ven.
In ga je revež še enkrat dal na pol in za 15 centimetrov zožil,
da je prišel zopet do čolna. To je umazano delo,
ampak veselje do tega je pa imel.
Najbolj zanimiva mi je bila ena, ko je nek Nemec
rekel, da je najbolj pomembno pri gradnji betonske barke
to, kje jo gradiš. Ker se lahko zgodi, da bo večno tam ostala.
Delal sem v industriji na Institutu Jozef Stefan, ves čas v razvoju
in delo je bilo tudi dokaj podobno. Lotevali smo se projektov,
v katerih smo imeli teoretično znanje, ne pa praktičnih izkušenj.
To je bilo podobno kot pri gradnji same jadrnice. Teorije je povsod
dovolj, prakse pa bolj malo.
Tukaj sem videl malo resnih ljudi, ki bi res vztrajali,
ne glede na to, ali greš v vodo ali ne,
in končali projekt tako, kot je treba.
Veliko jih je gradilo brez kakršnega koli znanja
in izkušenj z morja, poznavanja potreb.
Če bi bilo zaključeno, bi bil učinek, tako pa lahko rečeš, da si imel delo,
zapravljal čas, denar ... Naredil pa nič.
Tukaj je, človek še najde.
Tukaj.
Tega ni bilo. Barka se je delala
med obema hišama tukaj. In osnovna težava je bil ta ovinek.
Jaz sem tukaj delal betonsko barko.
Gor je pa Prezelj, kajne? Prezelj je pa tam? -Prezelj?
Tega pa ne vem. -Ta je bila, te se spomnim.
Aha, nadomestna, ja. Hvala.
Dobro, mi je jasno, kako se je vse spremenilo. Totalno.
Napaka. Tukaj se je delalo.
Se je. 33 let me ni bilo.
To je torej prava lokacija? -Ta je prava lokacija.
Moje ime je Boris Pečar, graditelj barke po Hartlebnovem
načrtu, RORC 32 takrat, danes Hartley 32.
In dejansko smo jo tudi dokončali in zgradili.
Projekt gradnje barke je popoln luksuz,
s kateregakoli kota ga gledamo.
Sama plovba ni več ... nekoč je bila romantična,
prišel si v zaliv, si vrgel sidro, si se skopal, šel naprej.
Kjerkoli je bil prostor, ni bilo gneče. Sedaj je izjemna
gneča. Vsi zalivi so že praktično pod koncesijo,
pomeni, da moraš vsepovsod plačati. Ni več tiste romantike.
Potem se vprašaš, zakaj bi vložil toliko denarja
v neko plovilo, ker to so delali zanesenjaki, moramo vedeti,
da so to ljudje, ki niso imeli dovolj denarja, da bi si barko kupili.
Tvoje delo, če ga vpišeš v računico in cene,
ki jih plačuješ za opremo in te stvari, neka tovarna,
ki je učinkovita in dela veliko serijo, je veliko bolj učinkovita
od tebe. Nobenega smisla nima graditi barke.
Finančni del je pa bolj tragičen, lahko bi uporabil
to besedo. Ker nihče ni zasledoval naju dveh,
ko sva plačevala, koliko je to stalo. Potem so bile pripombe,
da bi za ta denar verjetno dobil že novo barko, kar je verjetno
povsem res. Samo ne bi bila po mojem okusu,
ne bi bila personalizirana, kot se temu reče. -Plus, menim,
da ljudje dandanes tudi nimajo več toliko časa,
da bi lahko posvetili toliko prostega časa nekemu lastnemu
delu v popoldanskih urah. -Stvari so se spremenile večplastno.
Prvič so danes obveznosti v službi, za tistega, ki hodi
v službo, bistveno drugačne kot takrat. Takrat si šel v službo
od šestih do dveh ali od sedmih do treh,
si pojedel kosilo doma in si šel delat na barko,
delal do desetih zvečer in šel ob enajstih spat.
Vse skupaj je trajalo približno 30 let.
Koliko ur dela pa ne vem. Nikoli nisem o tem razmišljal,
je bilo pa veliko.
Sedaj že kakšno leto opazujem, da se malo nagiba na desno,
tako da zna postati kar strošek, če se bo ta betonska barka podrla
na to 70 let staro hišo, se bo podrla hiša, barka pa bo
najbrž ostala nepoškodovana.
Ta, ki je to delal, se niti ni izobrazil
oziroma preštudiral stvari, ker ferocement
je čudovit material, ampak zahteva filigransko delo.
Kobilica je počena, pomeni, da ni bilo v tistem nujnem
potrebnem času celotno zabetonirano,
ampak so delali s prekinitvami. Ta ni imel pojma.
Šolski primer za slabo gradnjo iz ferocementa. Najprej se ga je
napilo, potem pa so betonirali. Ne moreš tako.
To se tudi lušči, kar se ne sme nikoli.
Tudi robovi se krušijo, kar se pri betonu načeloma ne, če je dobro
narejeno. In če ne drugega, prej ali slej bi prišla voda
nekje noter, tukaj, kjer so osi, in bi od znotraj rjavela.
Težko je reči, vsak ima neke svoje težave. Od finančnih naprej.
Ker v končni fazi, da narediš betonsko ogrodje,
je to skoraj tako kot pri hiši do podstrehe.
Potem je pa treba konkretne zadeve noter urediti ... Stroški so.
Ogromno plovil se je končalo takrat, ko bi jih morali začeti opremljati
s palubno opremo in notranjost. Nekako notranjost ...
Trup in palubo se naredi z majhnimi stroški, ker to ne vem,
če je deset odstotkov plovila. Potem les še tudi nekako zmoreš
kupiti, ga razrezati in vgraditi v neko grobo pohištvo,
potem pa se začnejo težave. -In potem to obstane na dvorišču,
če ga imaš, na pol narejeno, na pol dokončano.
Potem pride ena zima, druga, podre se streha, strga se ponjava,
vse je pod vodo. Nekako večina, tudi jaz eno obdobje,
sem si zatiskal oči oziroma je nisem želel niti pogledati,
da se ne bi soočil z neko žalostjo, da nisem uspel dokončati
tega in ustvariti te želje.
Otrokom je žal, da se je ustavilo, ženi,
kot financerju ni tako hudo, pri meni pa so mešani občutki.
Po eni strani me boli srce, ker nekako ne morem naprej delati.
Malo zaradi starosti, malo zaradi financ, malo pa tudi zaradi
prezaposlenosti z drugim. -Meni ni nič žal. Jaz sem porabil
30 let za barke, pa nimam nič.
Pa mi ni žal, ker je bilo to eno tako obdobje,
ko mi ni bilo niti za trenutek dolgčas,
ko sem razmišljal, risal, kombiniral.
Ja, veliko jih ni dokončalo, to je dejstvo. Tudi poznam ljudi,
ki niso dokončali ali pa ljudi, ki so kupovali nedokončane zadeve,
ampak kaj pa vem. Prej sem navedel take in drugačne
razloge, da kakšen ni ... Vsak ima svoje. Dejstvo je,
da marsikatera žena ... Bilo je precej ločitev.
Žene niso bile nič kaj navdušene nad temi projekti.
Tam so se otroci jokali in tako naprej, kje je oče ...
Ja, tam, dela barko. Aha, no, krasno.
Odnosi so pogosto zelo trpeli zaradi tega.
Tako. Je adekvatno?
Ena od posledic, da je meni razpadel zakon,
je bila tudi ta barka. Ker sem pravzaprav, sedaj, ko vrtim
čas nazaj, preveč časa posvečal tej izgradnji in vse je bilo podvrženo
tej izgradnji, tudi marsikakšen denar je šel v to,
pa se je potem na nek način nezavedno odnos med mano in takratno
ženo začel podirati. -Ampak potem je bila pa ločitev.
Pa smo šli dalje, novim dogodivščinam naproti.
Torej, zakaj Živa? Ko sem pripeljal to ropotijo domov,
je potem nekdanja partnerka rekla,
zakaj pa ne bi bila Živa? In tako je nastala ta ljubezen
iz tega, da sem želel ta relationship pokloniti, v končni fazi bi bili
otroci takrat ravno toliko stari, da bi imel z njo krasno srednjo,
drugo obdobje. To sem jaz tudi takrat Živi želel pojasniti. Da ne more ona
preprečevati stikov z otroki, ker to bo za vedno. Otroci, najini,
skupni ... To je pa za vedno. Ne bom rekel, da je življenje z mano
preprosta stvar, če govorim o teh zvezah.
Ženske imajo rade zavetje, sigurnost, ona ni za orkane, ni šans.
Ja, ja, to bom že še naredil, veš?
Čutim neko tako povezanost oziroma poslavljam se od nje.
Nihče se še ni, verjetno, nihče se ne bo. Jemljem jo skoraj
tako kot živ organizem.
Ej ... Vse mine.
Zgodba je zelo zanimiva z mojega stališča.
Jaz sem to barko davno imel v sanjah.
Dobesedno usoda je pripeljala do tega, da sem tisti
dan videl oglas za barko.
Ker mi je bila silhueta barke znana, sem poklical,
če lahko pridem pogledat, da me zanima. So me povabili
na ogled, in ko sem v polmraku zagledal to barko,
sem rekel, ta je moja.
Ali pa je to le meni čuden algoritem, ko rečeš,
tako, sedaj smo pa konec. Saj ti gre zadaj že zraven kar rja.
Pravzaprav nekaj končaš in je že prah gor. Saj sploh ne vem,
če konec obstaja. Ali konec je?